Громадське служіння Михайла Грушевського пізньоімперської доби в студіях діаспорних істориків повоєнного двадцятиліття - Сабінський, Михайло; Степанчук, Юрій; Яценюк, Фадей (Науковий вісник Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича. Історія, 2025)
Метою статті є з’ясування особливостей рецепції дореволюційної доби суспільно-політичної діяльності М. Грушевського в українській закордонній історіографії другої половини 1940-х – першої половини 1960-х рр. Проаналізований матеріал довів, що українські діаспорні інтелектуали протягом другої половини 1940-х – першої половини 1960-х років інтенсивно цікавилися львівською добою суспільно-політичного служіння М. Грушевського. При цьому інтерпретації громадських ініціатив вченого були в цілому схвальними, адже історіографи виопуклювали соборницький імператив як громадсько-політичної, так і культурно-наукової діяльності автора «Історії України-Руси». В своїх реконструкціях біографії Грушевського-політика закордонні українознавці здебільшого не було оригінальними, адже як правило орієнтувалося на історіографічну традицію ювілейної та мемуарної грушевськіани, створеної протягом першої третини ХХ ст. У той же час, чимало нового фактичного матеріалу та оригінальних інтерпретативних моделей приносили щоденники та спогади сучасників М. Грушевського, яким пощастило у повоєнний час виїхати на захід. Також і динамічний розвиток української соціогуманітаристики у вільному світі підштовхував історіографів до постійного переосмислення класичних грушевськознавчих сюжетів у напрямку їх контекстуальної та компаративної інтерпретації. Внаслідок цього, приміром, був обґрунтована інтерпретація громадської публіцистики львівського професора як ефективного інструменту національно-культурного виховання поділених імперським кордоном українців. Таким чином, історіографічні здобутки повоєнного двадцятиліття уможливили появу грушевськознавства як міждисциплінарної галузі у рік відзначення столітнього ювілею Великого Українця.